Film Europe uvádí
Ahoj!
- Jak se máš? - Všechno je perfektní.
- Vypadáš zase zdravě. - To jo.
Ahoj!
Neviděli jsme se věčnost!
- Jsi hrozně hubený! - Myslíš?
Vždyť mám pořád pneumatiku.
- Ahoj! Všechno nejlepší! - Díky! Vítej!
Ahoj. Vítám tě.
- Všechno nejlepší. - To je krása. Děkuji.
Není to hezké?
Mio, pojď se přivítat.
Dám to zatím sem.
- Mio. - Naposled jsi byla takhle malinká!
Běhala jsi tu nahá a milovala jsi toho kluka z obchodu.
Myslíš toho z lahůdek.
To je pravda!
- Čas tak letí... - Musí teď být v mém věku.
Nepůjdeme se napít?
- Poznáváš je? - Ne.
Rodiče Charlotty, té dívky, co ji na škole drželi tak zkrátka.
- Zdravím. - Vítejte. Pojďte dál.
- Vy jste Hanna? - Ne, Mia.
No jistě! Mia!
Jak se daří? Neviděla jsem vás celou věčnost.
- Moc vám to sluší. - Trochu jsem se vyfikla.
- Vítejte. Moc mě těší. - Potěšení je na mé straně.
Jsem Lola.
- Dej jí ten dárek. - Prosím. Všechno nejlepší.
- Velmi vám děkuji. - Rádo se stalo.
- Hovoříte Švédsky? - Švédsky hovořím jen trochu.
Jen trochu.
- Mluvíme tak doma. - Vážně?
Jak dlouho jste ve Švédsku?
Teprve šest měsíců.
Takže jste zažila zimu.
- Prosím. - Děkuji.
- Dobrý den. - Dobrý.
Také bych si jednu dala. To byl můj muž Wilmar.
Pozdraví se s vámi později. Teď má moc práce.
Děkuji. Mohl bys to odnést?
- Líbil se vám sníh? - Ano.
- Moc velká sněhová nadílka nebyla. - Ne, ale i tak se vydováděla.
- S dětmi je vše v pořádku? - Naprosto.
- Už máte dva puberťáky. - Ano, je to tak.
- Jak to zvládáte? - Je to legrace.
- Jde to skvěle.
- Dej mi ruku. - To byla nádhera!
- Jsme hrozně blízko. - Ale nebojíš se, že ne?
- Ne. - Teď už potřebuji jen zápalku.
Nechoď moc blízko.
Pozor!
Nic se nestalo.
Nic moc, Wilmare! Příští rok se toho zhostí vnoučata.
Ty jsi ale vtipálek.
Dejte mi baterku.
- Nechoď tak blízko, Wilmare. - Jen se podívám.
Víš, že nejsi střízlivý.
Opatrně, tati!
Bum!
Dnes jsi jedl vtipnou kaši, co?
Já jsem to věděla!
Tati! Není ti nic?
- Tati... - Nemůžu se na to dívat.
Jsem v pořádku.
Tati...
Matko! Jsem v pořádku.
Pojďte sem, děti! Pojďte! Emily, honem pojď ke mně!
Všichni poslouchejte! Je čas na kávu a narozeninový dort.
Nemyslíš, že bys měl... Mami!
Trefilo tě to přímo do oka!
V MOCI DAVU
Viděla jsem s vámi Drahý spisovateli, Drahá herečko od Čechova.
Moc se mi to líbilo. Pustila jsem si to hned dvakrát.
Byla jste v tom dobrá. Ale to jste vždycky.
Viděla jsem hodně vašich věcí.
Revue, ten vánoční speciál, kde jste hrála strážnici...
- Bylo to ohromně vtipné, co říkáte? - Ano, to bylo.
A také spoustu filmů, vážných i komických.
Máte čtyři děti. Jak to zvládáte?
Vždycky to taky nezvládám. Ale většinou to nějak jde.
Opravdu žasnu.
- Jste vážně třída! - Děkuji.
- Neuvažujete o Hollywoodu? - Ani ne.
- Neděláte si naděje? - Nechci riskovat.
Jsem spokojená s mým současným životem.
Je šok vidět vás v autobusu.
Čekala bych, že poletíte nebo si vezmete taxi.
Ne, byl to nejlepší způsob, jak se dnes dostat domů.
- Tak se ještě po cestě uvidíme. - Bude to legrace.
- Tohle je paráda. - To ano.
- Dáte si mentolku? - Děkuji.
To je můj muž.
- Vzala jsem si moc. - Nechte to být.
- Je to na mně. - Díky.
Kolik vám vlastně je? Tipuju tak 22 let.
- Ne, je mi 19. - 19?
Ale díky za kompliment.
Nechtěl jsem tím říct, že vypadáte starší.
- Mentolku? - Díky.
- Kolik myslíte, že je mně? - Nevím. Dejme tomu... 42?
42?
Ne. Vlastně je mi 35.
- Omlouvám se. - To nic.
Většina lidí si myslí, že vypadám mladší.
- Když si oblíknu tričko. - Tomu ráda věřím.
Tak se obvykle oblíkám. Mladistvěji než dneska.
Takže je vám 19? To máte ještě celý život před sebou.
To jo.
Co chcete dělat?
To nevím. Vím jen to, že chci opravdu žít, chápete?
Chci zkusit všechno, co mě bude lákat.
Zrovna teď chci hlavně cestovat.
Ráda bych jela do Peru, Brazílie...
Ráda jezdím na koni, tak mě napadlo...
S kamarádkou, která je zdaleka, nás napadlo, že bychom si mohly
vyrazit někam zajezdit.
- A toho koně si vezmete s sebou? - Myslíte do letadla?
Nevím, ale nemusí být snadné nějakého najít.
Určitě nebude problém si ho někde pronajmout.
- Skoro není vidět. Co myslíš? - Není.
Ukážeme kousek krajky.
Trochu to zvednu.
Podívej!
- Mám udivenej výraz. - Hele.
Připrav se.
To je roztomilý.
Zkusíme tohle.
- Jako panenka... - Ty, nebo já?
Ty.
- Jako bych tam měla tmavší vlasy. - Paráda.
- Nemáš je tmavý. - Tak se podívej na tohle.
Jen se to tak jeví oproti pleti.
Tvoje tělo!
Lesknou se mi víčka, vidíš?
- Je to milý. - Není.
Vypadají mastně.
Proč vypadáš všude pěkně a já ne?
- Nevypadám pěkně. - Vypadáš.
Je skvělý, že všechny vycházejí tak dobře.
Je paráda, když se fotky povedou.
Slyšíš, jak jsem pozitivní?
- Ve skutečnosti jsi pesimistka. - Proč?
- Jsi pořád negativní. - To ne. Jen chci dobře fotit.
- Vždyť fotíš dobře. - Nefotím.
- Fotíš! - Nefotím!
Ještě jednou a vlepím ti.
Nefotím.
Potvoro!
Pořád říkáš, že jsi ošklivá. To tvůj přístup je ošklivej.
- Tak co mám říkat? - Že jsi hezká.
- Ale to není pravda. - Je!
Máma říká, že nemám lhát.
Ale ty jsi hezká.
- Nejsem. - Jsi.
Nevěřím ti.
Všichni tomu rozumíte?
Žádné otázky?
V tom případě zavolám Alicii.
Pojď zpátky.
Tak.
Postav se sem.
Uděláme si jedno cvičení. Ukážu ti několik obrázků.
Na každém budou dvě čáry.
Tvým úkolem bude ukázat tu, která je podle tebe delší.
Která je delší?
Tahle?
Co říká třída? Jaký máš názor ty, Jespere?
- Tahle. - Ta je delší?
- Myslíte si to všichni? - Ano.
Dobrá.
Není snadné to poznat.
Zkus tento.
Tahle.
Ne? Linneo, pojď nám ukázat, co si myslíš.
- Tahle. - Tato.
- Myslíte si to všichni? - Ano.
Dobře. Nespěchej, rozmysli si to.
Podívej se zblízka. Která je delší?
Vážně si myslíš, že je delší?
- Vlastně ne. - Vlastně ne.
Podle tebe je delší ta druhá, ale vybrala jsi tuto. Proč?
- Protože si to myslí ostatní. - Nevím.
Rozumím. Protože si to myslí ostatní. Posaď se.
Víš, co jsme udělali, když jsi byla venku?
Dohodli jsme se, že budeme mít vždy opačný názor než ty.
Můžete jít dovnitř.
Teď jsme všichni spokojení.
Všichni tady vzadu jsme spokojení.
Dáš si sendvič?
Jestli ti ho chystala tvá máma, bude děsnej.
Co je? Co blbneš? Směješ se?
Ty se směješ.
Přeskočilo ti, nebo co?
- Teď vážně. Podej mi ji. - "Vážně. Podej mi ji."
- Myslím to vážně. Dělej. - "Myslím to vážně."
Bacha, ať se ti nezaříznou trenky!
Vytoč ho trochu.
Podej to.
Pitomče.
Kde je?
Tamhle.
Co je to sakra s tebou?
Nech toho, Mikaeli. Vychladni.
- Sedni si! - Řežba v uličce.
Jo, ale tys mi ji vzal!
Ty sis začal. Vzal jsi mi tu čepici jako první.
Chtěla bych se naučit surfovat a potápět.
To by bylo hezký.
Celej den se poflakovat na pláži
a v noci flámovat.
Odjet ze Švédska daleko od všech těch nudných lidí.
Já taky. Chci odjet a zažít něco novýho.
- Kam? - Nevím. Prostě pryč.
Zrovna jsem prošel bolestným rozchodem.
Chci od všeho utéct.
Tomu rozumím.
Bylo to fakt něco. Skončilo to teprve před dvěma týdny.
To není moc.
Mám pocit, jako by to bylo už dávno.
Vrátil jsem se domů z práce a barák byl prakticky prázdnej.
Vzala si skoro všechno.
V kuchyni mi nechala vzkaz.
"Beru si děti. Opouštíme tě."
Poznala někoho jinýho a prostě odešla.
Byl jsem úplně...
Bylo to to nejhorší, co jsem kdy zažil.
Strávil jsem týden v posteli. Minimálně.
Nemohl jsem vstát. Pořád jsem jenom brečel.
Naštěstí mám bráchu.
Bydlí nedaleko.
Mohl jsem k němu chodit, najíst se a být s jeho rodinou.
Dokonce jsem tam i spal.
Po tom prvním týdnu jsem se zase postavil na nohy.
- A teď po dvou týdnech jsem tady. - Těžko tomu uvěřit.
Není to na mně poznat, že?
Vůbec.
- Máte přítele? - Ano.
Rozešla byste se s ním vzkazem?
Ne. To nikdy.
- To se prostě nedělá. - Ne. Je to nedospělý chování.
Přesně to jsem si myslel taky.
Je to pro mě nepochopitelný. Znali jsme se osm let.
Když nebyla šťastná, mohla aspoň něco říct, mluvit o tom.
To přece platí pro každej vztah.
Nechat jen vzkaz... To je neuvěřitelný!
Taky si to myslím. Mám ho tady, ukážu vám ho.
Přečtěte si poslední větu. Vůbec to nechápu.
Vy jo? Možná vám to jako ženě bude jasnější. Mně to nedochází.
Vůbec to nekoresponduje s předchozí větou.
Jako by při tom psaní nebyla při smyslech.
Já...
Já nevím. Možná je...
Možná líp pochopíte, jak to myslela.
Třeba ženský uvažují jinak.
- Já bych se takhle nezachovala. - Ne, ale možná byste...
- Možná to dokážete vysvětlit. - Možná...
Neměla bys někam zavolat?
- Na pohotovost? - Ano.
Nemůžu přece jen tak zavolat na pohotovost!
Proč ne?
Když řeknu, že mého manžela zasáhla do hlavy petarda,
budou chtít, abych ho přivezla.
- Bude muset do nemocnice. - Odmítne!
- Přinutíme ho. - To nejde.
Samozřejmě, že to jde.
To ho chceš odtáhnout do auta?
S mámou jsme jednou ochořeli,
vybodli se na školu.
Půjčili si spoustu filmů, cpali se sladkým,
ona pila rum a colu.
Bavili jsme se, druzí lopotili se.
Když se naši navrátili,
náhle jsme se rozkašlali.
To bylo moc pěkné.
A vtipné.
Velmi povedené.
Takže víte, jak to celé bylo!
Myslel jsem, že jsi všechen ten rum vypil ty.
Celou dobu z toho vinil tebe.
- Neseš vinu za máminy hříchy. - Neseš vinu za všechno.
- To nevadí. - To je dobře.
Jsi děsně sexy!
Na ně se dívej!
Tak se ukaž, kočko!
Pornohvězdy!
Sakra!
Vypni tu muziku!
Vypni tu muziku, ty kozo! Je politej celej koberec!
Až to máma uvidí, zabije mě!
Jsi blbá.
Jsem rozrušená. Víš, že v rozrušení se vždycky směju.
Jsi pitomá! Pomoz mi!
Podívej se na ten rudej flek!
Není to tak zlý.
Co budeme dělat?
Co je v tom pití? Chutná stejně příšerně jako posledně.
Promiň, Saro, ale ohledně pití jsi nemožná.
Nekecej, je to lahůdka!
Díky! Pojď si plácnout!
Co se tak ksichtíš?
- Je to nechutný! - Kecáš. Je to úžasný!
- Nerozbij okno. - Odcházím.
S mým čarodějnickým lektvarem.
Pá pá.
Upadl mi lektvar.
- Co děláš? - Mluvím švenglicky.
Co je?
Johnny!
- Johnníčku! - Koloušku!
Rogere!
Jmenuje se Roger.
Rogere, poslouchej mě.
- Rogere! - Roger jede!
Lars! Lasse! Lasse!
- Čau, Lasse. - Jmenuješ se Lasse?
Ne.
- Tak jak se jmenuješ? - Proč?
Jen tak.
Bylo by fajn to vědět.
Nemůžeš nám to říct?
Řekni jméno své, jméno své...
Kenneth.
- Jmenuje se Kenneth. - Jak je, Kennethe?
- Můžeme ti říkat Kenta? - Kent Agent.
Budeme mu říkat Kenta.
Bavíš se, Kento?
No tak.
Bav se trochu!
Usmívej se!
Co děláš? Odpověděl?
Sedím tu.
- A co děláte vy? - Blbneme, nevidíš?
To je novej mobil?
Hezkej.
Jsme hezký, můžeš si nás vyfotit.
Krásnej mobil, krásnej výhled, krásný holky!
- Kočičky! - Krásný kočičky. Nemáš zájem?
Tak si nás vyfoť, ne?
Kenta! Kenta!
No tak!
Určitě bude parádní!
Co to stálo, Kento?
Ukaž. Vyfotím vás spolu.
Tu máš. Vezmi si to.
Zapózuj nám, Kento!
Zapózuj se sexy kočkou!
Budeme na chvíli modelky. Tak na 30 vteřin!
Usmívej se. Tvař se vesele.
Usmívej se! Buď přístupnější! To je lepší.
- Řekni sýr! - Paráda.
Uhni s těma špekama.
- S jakýma? - Přesně!
Kento, mladíku...
- "Mladíku"? - Staříku!
Koupíš nám nějaký pití?
Jasně, že nám koupí pití.
Obleky a všechno ostatní. Dolů s tím.
Vždycky si dávám jednu kouli dospod.
Tak vyskočí, když vstanu.
Máš všechno naplánovaný, Leffe.
- Jak se má tvoje žena? - Daří se jí dobře.
- A děti? - Všechno je v pohodě.
- Máš auto na leasing, Leffe? - Jo.
Mohl bych ho kdykoli vyměnit za nový.
- Je z roku 2005? - 2005 nebo 2006. Nevím. Je nový.
Ty to ani nevíš?
Kombík?
Závodní kombík.
Pamatuješ si na 307 ku, kterou jsem měl před autem,
který jsem měl před tímto autem?
- Ten stříbrnej sporťák? - Jo.
Řídí se stejně.
K tomu autu patří i padnoucí oblek,
ale to auto ti nepadne.
Je to rodinnej vůz!
Kam jdeš, Leffe?
V tomhle stavu nemůžeš řídit. Seš opilej.
Půjdeme za ostatními.
Co si pokecat jen spolu? O čem chceš mluvit?
Nevím. Chci tě jenom obejmout, chlape!
Teď mě zase odstrkuješ. Co je s tebou?
Proč nemůžeme stát tady? Můžeš být nahoře.
Tak se ti to líbí.
Co blbneš, Leffe? Uklidni se.
- Je nám tady dobře. - Vjela mi rovnou do rýhy.
Je teď úplně suchá.
- Co tím myslíš? - Kalhoty ji úplně vysušily.
Takže máš mokrý kalhoty?
Já je mám vždycky mokrý, ale vpředu.
- Pojď. - Počkej ještě chvíli.
Předtím jsem si říkal...
S tebou je ale práce!
Nemůžeme jen stát a dýchat?
Nech mě jen sejít ze schodů. Neodejdu.
- Odejdeš. - Ne.
Slib mi, že tu zůstaneš a budeme si povídat.
- Jasně. - Nikam neodejdeš.
Chtěl jsem ti říct,
že seš úžasně upřímnej.
Tak už půjdeme, ne?
- Ty mi nevěříš? - Jasně, že ti věřím.
Ze všech lidí, který znám nejlíp, z mých nejlepších přátel,
seš tím, kterej je fakt upřímnej.
To jsi ty taky.
Slibuju ti, že ti to zítra zopakuju.
- Snad mi pak budeš věřit. - Já ti věřím, ale...
Ale co?
- K čemu se chceš dobrat? - Jsem teď trochu pod parou.
Chceš mě rozptýlit tím, že mě chytáš za koule?
Ty sis začal!
- Nevěříš mi? - Věřím.
- Myslím to vážně. - Já vím.
Já nevím. Jak se to kruci jmenovalo?
Je to o knězi, který má dospělou dceru.
Přijede ho navštívit, ale on neví, že existuje.
Ona ho pak vyhledá...
- Znáte to? - Ne, opravdu ne.
Tommy, jak se jmenoval ten film,
který jsme viděli, když jsme byli ve Stockholmu?
Nemyslím teď, ale minule.
- Co to bylo za film? - Viděli jsme ho ve Stockholmu?
- Švédský film? - Ano.
- Nebyla to Druhá šance? - Ne.
Hrál tam herec se severním přízvukem.
Tmavý, pohledný...
- Andrée! - Myslíte Leifa Andréeho.
- Ano, toho myslím. - Výborně.
Až na to, že to není on.
Hraje kněze, který má dospělou dceru
a ta jednoho dne přijede do jeho domu.
Přijede a... On se mezitím znovu oženil.
Má tři děti a další na cestě.
A do toho přijede ta dcera.
Stále vám to nic neříká?
Je to velmi napínavý film. Velmi dobrý. Líbil by se vám.
Má myšlenku. Poslání.
To zní dobře.
Opět vás zdravím. Všichni jste se dobře najedli?
Skvělé.
Myslím, že jsme kompletní. Pokud vám chybí soused, řekněte.
Nechceme tu nikoho nechat.
Nikdo nechybí?
Dobře.
Brzy vyrazíme, ale ještě k vám promluví pan řidič.
Chci jen říct, že kdykoli zastavím na tomto parkovišti,
kontroluju autobus.
Při dnešní prohlídce jsem objevil něco smutnýho.
Můžete poslouchat muziku, můžete dělat hluk,
ale nemůžu akceptovat, aby cestující ničili autobus.
- Co se stalo? - Promiňte?
Co se stalo?
Něco na toaletě.
Někdo rozbil něco na toaletě.
Nevím, jak se chováte doma,
ale v mém autobuse platí určitá pravidla.
- Byl někdo z nás na záchodě? - Ne.
Co je rozbité?
Jen okenní garnýž.
Ale na tom nesejde.
Tohle je malá rodinná firma.
Ztráty dopadají přímo na naši hlavu.
Chápu, ale my jsme nic neudělali.
Vaší rodiny je mi líto, ale já jsem váš autobus nepoškodil.
To ne. Já nikoho neobviňuju.
Jen si myslím, že když někdo něco udělá, je slušnost se přiznat.
- My jsme na záchodě nebyli. - Neudělali jsme to.
Přišel jste přímo k nám. Uráží mě to.
Ať je to, jak chce, je to škoda.
- Houby škoda. Vy máte řídit. - Tohle nikam nevede.
Dámy a pánové, je to opravdu smutná situace.
Když dojde k něčemu takovému, viník se má přiznat.
Bohužel si nemyslím...
Odjedeme, až se zjistí, kdo to udělal.
Tentokrát je to garnyž.
Příště by to mohlo být něco, co ovlivní bezpečnost autobusu.
Proto tu zůstaneme, dokud se nepřihlásí viník.
To je kretén!
My jsme nic neprovedli!
Jeď, ty pitomče!
Tati?
Ano?
- Tati? - Ano?
Co děláš?
Vzpomněl jsem si...
Vzpomněl jsem si, že jsme loni v létě v Itálii koupili grappu.
Proč se neposadíš, tati?
- Nepůjdeme nahoru? - Vypadáš trochu divně.
Jsem v naprostém pořádku.
Vidíte, kolik je tu po zavedení geotermálního topení místa?
Pozor na hlavu.
Měli jste tu být, když likvidovali starý kotel.
Rozřezali ho na kousky.
Najednou byl nacimprcampr.
- Když uchopíš petardu... - Proč bych to dělala?
Poslouchej mě. Když ji uchopíš a zapálíš ji,
hádej, co se stane. Nic!
Trochu hřeje, možná o něco víc, ale to je všechno.
Když ji ale uchopíš takto a zapálíš, jsi v problémech.
- Nechápu, jak to souvisí s... - Tomasi, vysvětli jim to.
Tato "exploze" není žádná exploze, protože nemá sílu.
- Vždyť ty rakety létají vysoko! - Poslouchejte.
To způsobuje bleskový prášek. Je neškodný.
Efekt působí velkolepěji, než jaký je.
Neobsahuje žádné výbušné látky.
Je jako prskavka.
O bleskovém prášku jsem nikdy neslyšela.
Vyzařuje světlo, proto se domníváte, že se jedná o explozi.
- Prskavky... - Nejsou tak výbušné, jak to vypadá.
Nevěřím, že petardy nemají žádnou sílu,
to přece není možné.
Vybuchly na zemi.
Ale sílu měly stejnou!
Ale to je síla hoření, nikoli hnací síla.
Chceš mi říct, že tě můžou trefit přímo do hlavy...
Evo, poslouchej.
- ... a vůbec ti neublíží? - Ty se taky všeho bojíš.
"Já se bojím! Já se bojím!" Ztrácíš objektivitu.
Nemůžeš všechno soudit racionálně.
- Objektivitu? Já přece... - Drahá...
Dělám to od dětství. Není to vůbec nebezpečné.
Stůj, Axele! Zpomal!
Co se stalo?
- Já to vyřídím. - Dobře.
Okamžitě se uklidni.
Nemrskej sebou! Uklidni se!
- Ulfe, buď na něj mírný. - Řekl jsem, že to vyřídím.
Co je to za nesmysly? Řekl jsem, že nechci žádné problémy.
Ne! Řekl jsem, ať se zklidníš.
A teď pomalu vstaň.
Jdeme.
Historický okamžik.
Je nervózní.
Nedělej to!
Dobrý!
Zapomněl sis ucpat nos, Leffe?
- Novej lék? - Jo. Mám novou metodu.
- Jedy se z těla vysají. - Úžasný!
- Kleknu na kolena a vysaju... - Je to ekologický!
Buď použijete škrabku jako za starých časů,
nebo pacienta vysajete.
- To je fantastický. - Jako z porna.
Ne, fakt. Chci někoho vycucnout.
- Můžu tě vysát? - Ne, díky.
- Ty už seš vysátej. - Mazej ode mě!
Do hajzlu! Vypadni, nebo tě pomočím!
Leffe, nech ho, proboha!
- Všechny tyhle kluky jsem vysál. - Paráda.
Doktor Pérák bere nástroj... Vysává...
Spadly mi kalhoty!
Jsi v pohodě?
Natáhl jsem si třísla!
Super, chlapi...
Leffe běhá jako čokl.
Nebo jako králíček Duracell.
Jsem totálně vyčerpanej!
Mně neutečeš! Musím tě vysát!
Už mě sereš, Leffe!
Nikdo neopustí ring dřív, než zazní gong.
- Ne, žádný lechtání! - Dobře, dobře.
Pojď za taťkou.
Přísahám, že tě zabiju! Přestaň!
Pusť mě! Přestaň mi sahat na mýho ptáka!
Ještě jednou se mě dotkni a budeš toho litovat!
Ty zasranej úchyláku!
Olle, no tak.
To byla jenom sranda, Olle.
Olle, no tak. Jsou to jenom sliny!
Olle!
Kvůli takové kravině se přece nemůžeš naštvat.
Olle, počkej.
Vždyť se smál, ne?
Tys u toho přece byl.
Smál se, nebo ne?
Poslyšte, ráda bych věděla, co máte teď v plánu.
Co tím myslíte?
Co chcete udělat? Zastavíte motor a odejdete?
To tu máme jen tak sedět?
Čemu přesně jste nerozuměla?
Zůstaneme tu, dokud se někdo nepřizná.
Jak dlouho hodláte čekat?
To záleží na tom, kdo to udělal.
Já to nechápu. Myslím, že...
Co přesně nechápete?
Myslím, že reagujete přemrštěně.
Zamyslete se nad tím, co se přihodilo.
Já vím, co se přihodilo.
Ale mojí povinností je to zastavit.
Zastavit to? To je absurdní.
Příště by mohli ucpat záchod toaletním papírem.
Tomu rozumíte, ne?
Žádám moc, když chci, aby se viník přiznal?
To je přece normální.
Já nevím.
Normálně jízdní řád trajektů sleduju, ale tentokrát mám svázané ruce.
Není vaší povinností dostat nás tam včas?
Ano. Pokud se nevyskytne problém.
Takže přebíráte zodpovědnost?
To je nesmysl. Nemůžete...
Jak se jmenujete? Chci mluvit s vaším nadřízeným.
To vám nepomůže.
Jsem Henrik. Tuhle firmu vlastním se svým bratrem. Je v zahraničí.
- S kým tedy mohu mluvit? - Se mnou.
- Vy jste šéf? - Dá se to tak říct.
Za tu garnýž vám zaplatím 300 korun a smeteme to ze stolu.
Nejspíš stojí víc, ale o peníze tady nejde.
Pokud nejde o peníze, tak mi zavolejte taxi.
Vyložte mi zavazadla a zavolejte taxi, ať stihnu trajekt.
Takže mám zaplatit všem cestujícím?
Tohle je mimořádná situace. Nemůžu to jen tak hodit za hlavu.
Zbytečně to nafukujete.
Chápu, že jste rozčilený. Já taky. Je mi líto.
Ale tak to je.
No tak...
- Dělej. Vstaň! - Ne.
Jo!
Pojď, zlato.
Mně taky není nejlíp, ale rozhodně se neválím po zemi
a nezvracím všude kolem.
No tak pojď! Myslím to vážně!
Nebaví mě tady stát a dívat se, jak je ti blbě.
Myslíš si, že si to užívám?
Haló!
- Vstávej! - Dej mi pokoj.
Tak pojď!
- Chceš, abych tě táhla? - Ne.
Tak proboha pojď!
- No tak, chyť se mě za ruku. - Já se snažím!
Dělej!
Smrdíš jak tchoř.
Pojď, sedni si.
Sedni si!
Zajímalo by mě, co se stalo, ale neřekne mi to.
Zjevně se během technické výchovy špatně choval.
Dobře vím, že není žádný andílek.
Něco takového se nestalo poprvé.
Takové jednání učitele a navíc beze svědků.
Měl si nejdřív promluvit se mnou.
Proč mi nezavolal a o těch problémech mě neinformoval?
Proč mě nikdo nekontaktoval?
Musíme si o tom vážně promluvit.
Ale ne tady. Tady je příliš mnoho uší.
Navrhuji, abychom se přesunuli do jiné místnosti.
Víte, kolik jí je?
45?
37! Vypadá na 50! Ale vlastně se není co divit.
Kromě Axela má ještě dvojčata.
- A je na všechno sama. - Chudák ženská.
Je to kruté.
Dvojčata jsem učila dva roky.
- Já taky. - Byla to hrůza.
Kvůli nim jsem zešedivěla.
Bože, ti mi ale pili krev!
Jednou jsem jedno z nich poslala za dveře.
A ona mi hned ten večer volala!
Byla vzteky bez sebe. Řvala jako smyslů zbavená.
V podstatě byla hysterická.
A to jsem ho jen nechala sedět půl hodiny na chodbě.
Víte, co Axel provedl minulý týden?
Odmítl se zúčastnit orientačního běhu.
Ostře jsem ho pokáral, on utekl
a zničil všechna kontrolní stanoviště.
Doteď jsem je nenašel.
Když jsem jí pak volal. řekla: "Můj chlapec? Nikdy!"
"Můj chlapec nikdy!"
Co vlastně dělá? Je v invalidním důchodu?
Pracovala ve zdravotnictví.
Prý dělala piercing.
Jaký smysl má bavit se o tom, čím se živí jeho matka?
To přece není důležité. Jde o žáka, který má problémy.
Neměli bychom mluvit spíš o tom?
Vždyť jsme jen řekli, že to s nimi má těžké.
O to vůbec nejde. Tohle je vážná situace.
V naší škole se ublížilo dítěti. Neměli bychom zjistit proč?
Musíme reagovat. Neměl by se tu cítit zranitelně.
Já to nechápu, Ulfe.
Viděla jsem, co se stalo.
Překročil jsi všechny hranice! Takhle jsi s žákem jednat neměl!
Mluvím tu o fyzickém týrání
a vy žvaníte o tom, co dělá jeho matka.
Nechápu to.
- Můžu nahlédnout do tvého kalendáře? - Jistě.
Podíváme se...
Co máš za problém?
- Trvám na omluvě. - To říkáš pořád.
- Ano. - Stále chceš, abych se ti omluvila?
- A co bych podle tebe měla říct? - Omluv se!
Zamysli se nad svým jednáním!
Tady nejde o mě, Ulfe! Špatně jsi jednal s žákem!
- Podle tebe. - I když je to potížista,
musíš promluvit s ředitelkou, nebo s jinými učiteli.
Vzít potrestání žáka do vlastních rukou je nepřijatelné.
Nebyl to trest, ale pokárání.
Pokáral jsem ho za to, že porušil pravidla.
Myslíš si, že takové "kárání" je v pořádku? Odpověz mi!
Podle mě je v pořádku. Axel je malý terorista.
Je nebezpečný nejen sám sobě, ale i svým přátelům a okolí.
Absolutně se nedokáže ovládat.
Stalo se to při technické výchově. Víš, kolik je tam nebezpečných věcí?
Máš představu, co dokáže kladivo? Nebo nůž? Pila? Jsou nebezpečné!
Axel je nebezpečný sobě i ostatním.
To nemyslíš vážně. Musí existovat způsob, jak ho...
- Tak nějaký jmenuj! - Způsob, jak ho přimět...
Možná by měl mít místo technické výchovy ruční práce.
Jasně. Dej tomu hochovi do ruky jehlu!
- Řešením přece není... - S takovou se nikam nedostaneme.
Tohle je zbytečný rozhovor.
- To není pravda. Jenom... - Myslím, že musíš něco udělat.
Buď mě nahlas,
nebo to nech být, omluv se a zapomeneme na to.
Já to pak zařídím s ostatními učiteli,
abys neměla žádné potíže.
A věz, že pokud to nenapravíš, problémům se nevyhneš.
Nemůžeš beztrestně vykřikovat a obviňovat lidi.
Tak to prostě nefunguje.
Mohlo by to fungovat, kdybys šla sama příkladem.
Když vybuchnu, protože nezvládnu situaci,
nesu za to odpovědnost.
Ale ty mluvíš se mnou.
Jenže ty tu zodpovědnost nepřijímáš. A o to tady jde!
- Tak mě nahlas. - To taky udělám.
Já jsem toho kluka netýral.
Jen jsem ho pokáral.
Fyzicky jsem mu ukázal, že existují hranice.
To musí vědět každé dítě.
Právě jsi řekl, že jsi to přehnal.
- Neřekl. - Řekl.
To si myslíš ty.
Pokud ano, chci to slyšet od mých nadřízených.
Fajn. Pokud to ponaučení potřebuješ, pak to budu muset ohlásit.
- Udělej to. A omluv se. - Ne.
Nemáme se už o čem bavit. Nebo ano?
- Tohle je absurdní. - Hodně štěstí. A kryj si záda.
Kdo to kruci je?
Ženská, ne?
Myslíš?
Při chůzi trochu poskakuje.
Jde k nám?
Není to Vera?
- Není? - Je?
Jo, je to Vera. Olleho žena.
Stoprocentně.
Ne, počkejte...
- Je to fakt Vera? - Jo, je to Vera.
- Jsi zklamaná? - Zklamaná? Je to divný.
Zavoláš mi uprostřed noci, brečíš a prosíš, ať přijedu.
Jedu dvě hodiny, abych tě vyzvedla a ty tady teď chceš zůstat.
- Je to strašně divný. - Já vím.
Ale když to s nimi neproberu teď, tak už nikdy.
Není o čem diskutovat. To, co udělali, bylo nechutný!
Drželi tě a kouřili ti ho!
- No jo... - Přesně to udělali.
Chováš se, jako by to bylo v pořádku.
- Není to v pořádku. - Já vím.
Přesto s nimi chceš na té chatě zůstat!
- Dobře, jeď. - Kvůli mně to nedělej.
Změnil jsi názor kvůli tomu, co jsem ti řekla.
Nezměnil jsem názor. Možná jednou.
Nejmíň třikrát.
Poprvé, když jsi mi v slzách volal,
pak, když jsi tu chtěl zůstat a teď chceš domů. Třikrát.
Copak se ti stalo, mámina holčičko?
Její matka ji přizabije. Je totálně zbořená.
Maminčina holčičko! Vyfoť ji.
Linneo, vzbuď se a bav se!
To je ono. Řekni sýr!
- Paráda. - Ukaž to.
"Lež, děvko, a všechno bude v pohodě."
Zaklikuj!
Dělá kliky!
- Co si zatrsat? Je vhodnej čas. - Jo, je čas tančit!
- Linneo, pojď si zatančit. - "Já s tebou chci taky tančit!"
To je ujetý! No tak!
- Vyfoť to! - Podívejte se na ni!
Položte ji. Nevidíte, že je jí zle?
Vždyť nic neříkala.
To je snad jasný.
- Nebuď takovej škarohlíd. - Já? Já jsem šťastná jako blecha!
Suchare.
Ukaž se?
Není rozkošná?
Jede sem auto!
Pitomče!
Nemohl sis pomoct, co?
Co se stalo?
Vrací se.
Jede k nám. Do hajzlu!
Teď držte hubu.
- Kdo to hodil? - Cože?
Kdo z vás mi hodil něco na auto, vy zmetci?
- Hodil jsi něco? - Já ne. A ty?
Nedělejte ze sebe kretény.
Co je tady k smíchu?
Mám 500 korun spoluúčast a velkou promáčklinu na střeše!
Nechápu, kam tím míříte.
Kdybysme to udělali, přiznáme se.
Kdo jinej by to byl? Někdo něco hodil na moje auto.
- Právě. Někdo. - A?
Možná to byla jedna z těch vašich plechovek.
Hajzlové.
Mrzí mě, jestli se něco stalo...
Hodili jste něco po mým autě. Žádám náhradu.
Jestli najdu tu plechovku, budete v pořádným průseru.
Ale my jsme nic neudělali. Proč bysme mu něco hradili?
Pusť mě, ty úchyle!
Co jsem udělala?
Pusť ji!
- Pusť mě! - Nech ji být, vole!
Takže je gay, nebo jak?
Leffe? Probůh ne.
Ne. Je ženatej.
Teplej není.
Akorát... Není to nic divnýho. Podobný věci jsme dělali.
Teda nedělali... Ale takový věci se stávají.
Ale tentokrát jsem to odmítl.
- Co? - Kdy?
Já nevím. Tak deset let zpátky. Nebylo to nic divnýho.
Chci říct, že to nebylo pořád...
Takže jste si navzájem kouřili?
"Navzájem si kouřili"... To zní příšerně.
Byli jsme prostě ožralí.
Jednou se stalo, že Leffe chtěl vysát...
- Je mi jasný, jak to zní... - Zní to ujetě.
- Ale tohle bylo jiný. - A proto... jsi to udělal.
- Dělali jste to pokaždý? - Ne!
A když jsme se poznali?
Ne, dělo se to dávno předtím.
Poznali jsme se mnohem později.
- Vzdal ses toho? - Nikdy jsem nic takovýho nedělal.
Já ne. Já jsem Leffemu nikdy péro nekouřil.
To vážně doufám!
Panebože...
Ty se směješ a já se cítím jako kretén.
Promiň. Já se zase cítím jako kretén, když to poslouchám.
Neudivilo by tě, kdybych ti řekla,
že Hanna, Karin a já jsme si navzájem...
- Do hajzlu! To není totéž. - Ne? A v čem je rozdíl?
- Já nevím. - Není.
Není v tom žádný rozdíl.
Na výlet do zábavního parku můžeš zapomenout, Linneo.
To je passé.
Jsem v pořádku doma. Nemůžeš z toho mít radost?
Radost samozřejmě mám.
Ale uvědomuješ si, jaké jsi měla štěstí?
Ten muž tě mohl odvézt, kam se mu zachtělo.
Mohl to být psychopat, pedofil nebo něco takového.
Co kdyby tě zatáhl někam do sklepa,
nebo ti něco udělal přímo v autě?
Každý den čteš v novinách o hrůzách, které se dějí.
Děti se opijí a havarují na mopedu
nebo se scházejí se staršími muži. Jsou to strašné věci.
Stačí otevřít noviny.
Posloucháš mě?
- Ano, ale neobviňuj mě. - Tak co mám dělat?
Snažím se ti vyjít vstříc.
Vědí o tom tvoji rodiče, Saro?
Nevědí, co se v noci stalo?
Ne, ale řeknu jim to.
Já si s nimi taky promluvím.
- Jak myslíte. - Musím.
- Nestačí, když jim to poví Sara? - Ne, nestačí.
- Tak to ti pěkně děkuju. - Linneo...
Nemysli si, že si budeš dělat, co chceš a já ti všechno dovolím.
Netuším, co vlastně děláš.
Možná bereš drogy. Bereš je?
- Ne. - Zkusila jsi je?
- Extázi? - Musíš nám věřit.
Já už vám věřit nemůžu.
Po včerejší noci je to vyloučené.
Co jsi dělala, Saro, když tam Linnea ležela?
Byla jsi v parku? Nebo někde jinde?
- Byla jsem v parku. - Neviděla jsi ji?
- Viděla. - Proč jsi nic neudělala?
Nevím.
Nevíš.
Nerozumím tomu.
Když je tvá kamarádka v bezvědomí, měla bys něco dělat.
Nebo ne?
- Ano. - Tak proč jsi nic neudělala?
Ty, nebo někdo jiný. Bylo vás tam víc, ne?
Nevím.
Leffe, Leffe, to jsi ty, to jsem já, to jsme my!
Pidi problémy, co Leffe má,
jsou jeho pozitiva!
Leffe, Leffe, to jsi ty, to jsem já, to jsme my!
Pídí problémy, co Leffe má,
jsou jeho pozitiva!
Hopla, jedna kulka.
Ein Stein!
- To je tak dlouhej? - Tahá si za něj.
Opatrně!
Ještě jednou!
- Zasraná práce! - Do hajzlu!
Čuchni si, Olle!
- Žádný focení. - Dobře, dobře.
Už jsem to dal pryč.
Žádný zasraný focení!
Olle! Žádnej foťák!
Už je schovanej!
Gunillo...
- Prokrista, jdu pozdě! - Žádný strach.
- Kdes byl v pátek? - Čistil jsem loď.
Díky.
Slyšel jsem, že když jsou v jablku červi,
- je ve skutečnosti zdravé. - Vážně?
- Jak to? - Protože obsahuje víc bílkovin.
Chtěla jsem říct, že je v něm víc vlákniny!
A prospěšní jsou červi, nebo chodbičky?
- Musíš sníst červy. - Aha.
Když máš červivé jablko se spoustou malých chodbiček
a sníš ho, aniž bys hledala červy,
nemyslím si, že chutná špatně.
Splynou s chutí jablka.
Nutil tě někdo v dětství jíst červy?
Jedl jsem je dobrovolně. Jednou jsem dokonce jedl slepýše.
Ne! Opravdu? A proč?
Abych udělal dojem na holky.
Vždyť jsou takhle tlustí!
Dal jsem si ho do pusy a jeho ocas mi trčel ven.
- Ne! To si děláš legraci! - Ne!
- Přece nemůžeš pokousat slepýše! - Ne, jen jsem...
Omlouvám se, ale mohl by ses na mě mě prosím dívat stejně jako na Ylvu?
Cože?
Jen si myslím, že když jsou v místnosti tři lidé,
pozornost by se měla věnovat všem.
Já se o to snažím.
V takové situaci bychom se měli dívat na oba lidi
a ne některého z nich přehlížet.
Kdybych seděla takhle a mluvila jen s Ylvou,
Josefovi by to bylo nepříjemné.
- Rozhodně. - Jen mě napadlo, že na to upozorním.
Jistě.
Josef tě určitě přehlížet nechtěl. Jen odpovídal na moji otázku.
Taky si nemyslím, že mě chtěl přehlížet.
- Ale je to téma k zamyšlení. - Rozhodně.
- V pořádku? - Jistě.
Můžu...
- Dal jsem si toho slepýše do pusy... - Ano.
Ale ve skutečnosti jsem ho nesnědl.
- Pokousal jsi ho? - Ne.
Jen jsem ho měl chvíli v puse.
A když jsem si ho chtěl vyndat, upadl mu ocas.
No tak pojď.
Neboj se. Nejlepší je říct pravdu. Jinak to nejde.
Edvine...
Pojď.
Zdravím.
Velice se omlouvám, ale musíme vám něco říct.
Můj syn Edvin byl předtím sám na toaletě.
Obvykle sám nechodí, ale se ženou jsme si mysleli...
Byl jsi na záchodě, Edvine?
Utrhl jsi tu garnýž?
- Nevím. - Řekni pravdu, Edvine.
Slibuju, že se na tebe nebude nikdo zlobit.
Nemyslím si, žes to udělal schválně.
Jen jsi ji nešťastnou náhodou strhl, je to tak?
Byl jsi to ty, Edvine?
- Byl. - Výborně.
Je hezké, že ses přiznal. Teď můžeme jet.
Co v podobné situaci uděláš příště, Edvine?
- Povím to tátovi. - Hned.
On ví. Postaráme se o to.
- Omlouváme se. - To je v pořádku.
- Všechny náklady uhradíme. - S tím si nelámejte hlavu.
Výborně, Edvine.
- Udělal dobře. - To v každém případě.
Přiznat se nebývá jednoduché.
- Dobrá, můžeme vyrazit! - Skvělé!
Lidi si často myslí,
že řídit autobus je hračka.
Že na tom vůbec nic není.
Musím zůstat soustředěný.
Když na vteřinu ztratím koncentraci, můžeme skončit v příkopu nebo hůř.
To nikdo nechce.
To určitě ne.
Nesu plnou zodpovědnost, na rozdíl třeba od pilotů.
Pilot má druhýho pilota, kterej na všechno dohlíží,
kontrolní věž, která všechno vidí,
a počítač, kterej v podstatě řídí celej let.
Jen stiskne čudlík a může jít na kafe.
Vážně. Může dělat jen pár věcí.
Vzít za knipl, zvednout podvozek a to je všechno.
O ostatní se postará systém.
Ale já musím sledovat...
...úplně všechno.
Ostatní řidiče...
Jede nějakej blázen.
V noci jich jezdí spousta. Je to šílený.
- Mohl být opilej. - Nebo zfetovanej.
Nebo cokoli jinýho. Je jich čím dál víc.